A sad Diabelija.
Čitaj reči na vrhu partiture.
Moderato Cantabile
Šta to znači? - Zaboravio sam.
Jesi li zaista?
Izgledate uznemireno, Madame Debare. - Vrlo moguće.
Već sam ti ponovila onoliko puta.
Ti samo ne želiš da čuješ.
Posledni put, To znači... Nežno i melodiozno.
Počni. Šta sad čekaš?
Hoćeš nešto da kažeš?
Da! - Hajde, reci!
Sonatina... - Šta s njom?
Ne sviđa mi se.
A zašto ne?
Jako je teška.
Jelda!
Pa, da.
Da... Šta?
Da Mademoiselle Žiro. Dođite!
Šta da radim?
Tvrdoglav je kao mazga.
U ovom komšiluku...
Ali, šta je to?
Ja čekam.
Ko pavi ovoliku buku?
Počni da sviraš.
Molim te, sviraj.
Evo ga! Vidiš?
Može on, samo kad hoće.
Šta se dogodilo?
Počni ponovo.
"Nežno i melodiozno."
Misli na uspavanku.
Nikad mu ne pevam.
Večeras će tražiti uspavanku, i neću moći da ga odbijem.
U B Molu je. Nikad ne zapamtiš.
Zašto si stao?
Mislio sam da...
Nastavi.
Mora da se nešto ozbiljno dogodilo.
Završićemo za danas.
Sledećeg puta moraće da je odsvira savršeno.
Evo dolazi auto.
Produžite dalje!
Stani tu.
Vraćam se.
Šta se dogodilo?
Nije on onaj što je vikao... Ne. Ne. Ne gledaj.
Probaj da zapamtiš.
Moderato znači nežno...
A Cantabile znači melodiozno. Lako je.
Jesi li čuo nešto u vezi toga?
Ne.
Ali se čini da ti nisi bila daleko odande?
Stan Gđe. Žiro je blizu tog kafea.
Skratili smo čas.
Bilo je previše buke.
Nego, Pier svira Sonatinu skoro savršeno.
Gđa. Žiro kaže...
da je talentovan...
ali da se neki put ne trudi...
Molim te...
Izvini...
Šta želite?
Čašu vina.
A detetu?
Ništa. Malopre je pio čaj.
Divan je dan.
Nešto sam žedna.
Molim vas još jednu čašu.
Baš sam šetala ovuda...
Lepo vreme za šetnju.
I juča sam bio blizu ovog mesta, otprilike u isto vreme.
Prepoznala sam vas.
Da. Vodila sam sina na čas klavira.
Mogu li?
Hvala. Nisam navikla na piće.
Sećam se plača te žene. I jako mi je to čudno.
Naravno.
Izgleda prirodno doći ponovo ovde.
Jeste li bili tu u to vreme?
Ne baš, nisam mogla ništa da vidim.
Možda sam se zato i vratila?
Možda. Nema baš mnogo novosti u vezi toga.
Mislite razlog?
Da. Niko još ništa ne zna...
zasigurno.
Bila je tu priča.
Da, čini se ljubavna priča.
Verovatno je bilo nekih emocionalnih nesuglasica.
Kako novinari kažu za emocionalne nesuglasice?
Jednom se živi.
Istina.
Šta rekoste?
Idete u šetnju?
Vodim svakog dana svoje dete u šetnju.
Ovuda negde?
Obično po šumi ili do trga.
Neki put pored reke.
U gradu kao što je ovaj, svakog dana se nešto događa.
Ja ne mislim tako. A vi?
Prosto ne znam.
Neke stvari vas mogu više iznenaditi nego druge.
Nije trebalo toliko da pijem.
Još od časa klavira, stalno mislim o tome.
Morala sam danas da dođem.
Je li to bitno?
Vi ste Gospođa Debare, supruga direktora čeličane.
Živite u Boulevaru "de la Mer"?
Da.
Želimo toliko za njih, a ne znamo ni kako ni gde započeti.
Imate li vi dece?
Ne.
Ne možete ni zamisliti koliko želimo da budu sretni!
Kao da je to uopšte moguće!
Često vas viđam kako šetate kejom.
Teško je poverovati da ste još uvek ovde.
Gle, još uvek je dan napolju.
Dani postaju sve duži.
Ovde radite?
U fabrici vašeg muža, kao i svi ostali.
Moram da krenem kući.
Ako se budete vratili, rećiću vam sve što sam saznao...
u vezi događaja.
Nekad je teško otići kući.
Pogledaj me!
Ponekad mislim da je sve izmišljeno, da nošta od ovoga nije stvarno.
Idemo u šetnju.
Kuda?
Svuda.
Ima li vesti?
Ne.
Zar ne radite danas?
Zašto ne pričaš nešto?
Nemam šta.
Nekad mi se ne da da pričam.
Kad smo se prvi put vozili trajektom? Kad sam bio mali?
Da. Zar ne možeš da se setiš.
Mogu, pamtim ja stvari.
Koje stvari?
Nekih narcisa. Bili smo sa tatom.
Koliko sam tada imao godina?
Tamo ima narcisa svake godine. Ne znam.
Da, znaš. Imala si plavu haljinu sa nekim detaljima.
Šta još?
Pao sam i povredio koleno. Bila si ljuta.
Čekaj malo...
Bio si sićušan. I svega se toga sećaš?
Ja se svega sećam.
Ček da vidim. Imao si 4 godine. - Pričaj mi o tome kad sam bio mali.
Kad si bio mali...
Jesi li ljuta?
Ne.
Nije lako ženi da uđe u kafe.
Nisam mogla danas da nađem izgovor,
čak ni žeđ.
Ima li kakvih vesti?
Plač joj je bio vrlo čudan.
Dug, otegnut i vrlo glasan. Prekinut na vrhuncu.
Počeo je ponovo tiho.
Bio sam tamo.
Jednom, mislim...
Mislim da sam i ja jednom tako kriknula.
Kada sam rađala dete, kriknula sam!
Sve sam saznao. Skoro.
Šta si saznao?
Sreli su se pre šest meseci.
Poznavali su se šest meseci.
Kako su se sreli?
Slučajno.
Prošao je pored njene kuće idući na posao.
Posmatrala ga je.
Tako je počelo.
Rano ujutro, ona je gledala na ulicu.
I on je nju primetio.
Često je gledala kako taj čovek odlazi na posao...
Čovek je radio u skladištu oružja.
I kada je počela da gleda tog, određenog čoveka...
Znala je da joj je dosadno.
Bilo joj je dosadno sada već dugo, gledajući čoveka toliko dugo...
u tim jutarnjim časovima.
Kako su počeli da pričaju?
Ona je živela u kući...
sa velikom baštom i čeličnom kapijom.
Letnjih večeri...
dok su u ukućani spavali...
ona je šetala baštom...
Imala je običaj da ide do gvozdene kapije da pogleda na ulicu.
Dolazila je i odlazila.
Loše je spavala.
Okolina je bila vrlo tiha...
pogotovo večerima.
Ponekad bi neki par ili biciklista prošao,
i to je sve.
Pitaš se otkud to.
To, zašto se šetala po bašti?
Da, to je bila navika.
Nikad nije plakala?
Nikad.
Video je jedne večeri.
I vratio se.
I vraćao se.
I onda ponovo.
Jednog dana se zaustavio.
Dogodilo se baš u ovom gradu.
Neverovatno.
I tako je počela njihova priča, kao i sve druge što počinju.
I šta se onda dogodilo?
Niko ne zna.
Pogledaj napolje, skoro će leto.
Ne.
But ali jeste tako...
Nikad ovde nema leta.
Vetar nikad ne prestaje.
Živiš li ovde dugo?
Godinu.
Ovde sam osam godina.
Od kad si se udala?
Da.
Da sam na tvom mestu, ja bih odavno otišla,
u grad bez drveća i vetra.
Ovde uvek duva.
Osim možda dan dva godišnje.
Jedine ptice su morske ptice. Možeš ih videti mrtve nakon oluje.
Kad se oluja stiša...
Možeš im čuti tihi jauk na ušću.
Ne možeš da spavaš.
Ja svakako odlazim.
Na tvom mestu ja bih otišla.
Prvi put sam te video prošlog Maja.
Na tvojoj proslavi za osoblje fabrike.
Bila si ljubazna ali daleka.
Bila si naslonjena na klavir...
Imala si magnoliju na dekolteu crne haljine.
Gledala si ka parku i čekala si da gosti odu,
ne prestajući da gnječiš magnoliju.
Zovem se Šovin.
Moram da idem kući.
Mogu li te videti opet?
Neće to ići lako.
Moj raspored je prilično tesan.
Ali volela bo da saznam...
još samo jednu stvar.
Zašto ju je ubio?
Ne znam.
Šta misliš?
Mislim da je to tražila od njega,
i da on nije imao izbora.
U čemu je problem?
Ne znam.
Moja ljubav.
Možemo li opet da dođemo?
Gde?
Ovde.
Možda.
Rekao sam prijatelju da ćeš mi kupiti veliki crveni motorni čamac.
Ne slušaš me.
Slušam. Veliki crveni motorni čamac.
Pogledaj se samo!
Kako si porastao!
Jako sam srećna.
Skinite mu lisice.
Prepoznaješ li ovo?
Gde si stajao?
U redu. Lezi u onaj položaj.
Ideš li u Bordo?
Ne večeras.
Obično sam kod kuće u to vreme.
Šta to nije u redu sa mnom?
Verovatno se bojiš da ljudi mogu da saznaju... da se viđamo.
Već znaju.
Prošao sam sinoć pored tvoje kuće.
Bilo je dovoljno svetlo da vidim baštu.
Dugo sam stajao tamo.
Gorelo je svetlo na prvom spratu.
Dva prozora su još uvek bila osvetljena.
Moja spavaća soba.
Nisam mogla da zaspim.
Ni ja.
Obećala sam sebi da neću više da dolazim.
A ipak evo me.
I ja sam sebi obećao da neću više da te viđam.
Umorna sam,
kao nikad do sad.
Kažeš "Kao nikad do sad"?
Da.
I znači, obećala si da se više nikad nećeš vratiti?
Obećao sam da ću da probam.
Uglavnom, zbog tog ubistva.
Jesi li pročitala jutrošnje novine?
Da - Tako da znaš?
Da si izmislio sve što si rekao?
Ne baš sve.
Oduvek sam znala...
oduvek... sve te godine...
bila noć ili dan...
Uvek ću imati na umu da je sve...
da je sve moguće.
Molim te,
volela bi da znam više.
Znaš, čak i ako nisi siguran...
Čak i ako moraš da izmisliš.
Znaš...
Sreli su se u divnoj kući...
Pored mora.
Zaklonjenoj od vetra. Vrelo je tamo leti.
To leto, kad su se sreli bilo je izuzetno vrelo.
On je napustio posao...
Sretali su se skoro svakog dana.
To im je bila kao kuća.
Jesu li znali da će se sve to
završiti, i koliko brzo?
Ne.
Izvini!
Zar stvarno toliko voliš priče o tuđim životima?
Da.
Nemaš pojma koliko.
A šta je sa tvojom pričom?
Pa isto, kad bi mi je neko drugi pričao.
Dakle.
Došlo je vreme da je više nije gledao na isti način
kao pre.
Za njega ona više nije bila lepa, mlada,
stara ili mrtva.
Ali mislim da nije mnogo vremena prošlo...
a on je poželeo da je mrtva.
Ti baš lepo pričaš priče.
ZADAVIO JE LJUBAVNIK.
Znači to je bilo sa njim...
Tek je sa njim,
ona razumela, ko je ona u stvari.
Na primer,
kučka.
Došlo je vreme kada je shvatio
da ne može da je dodirne bilo gde drugde...
nego ovde?
Da.
Molim te idi.
A sad Sonatina!
Dijabelijeva predivna Sonatina!
Koji je takt?
Koliko otkucaja ima u taktu?
Tri ili četiri? Reci mi.
Nežno i melodiozno.
On to radi namerno!
Ima četiri!
Ponovi!
Možda vas nije čuo?
Odlično je čuo. Zar ne vidite da on to radi namerno.
Dragi, ti to znaš.
Četiri otkucaja.
Vidiš, znao je sve vreme.
Možda je zaboravio.
Jednog dana će znati.
Čak i ako to ne bude želeo, znaće.
Treba da ga bude stid.
Svi to kažu...
Sada ćemo da vežbamo skale...
deset minuta.
Počinjemo iz C Mola...
To će te naučiti da slušaš.
Još jednom.
Rekla sam deset minuta.
Zašto?
Ne mogu da verijem!
Zato što sam tako rekla.
Povrh svega, još je i drzak!
C Mol, tri puta.
Je l' čuješ?
Rekla sam tri puta!
Čuješ li dušo?
Sigurna sam da si čuo.
Čudno, kako deca mogu da učine da pobesniš.
Dobro je za njegove prste, a boga mi i za karakter.
Naravno.
Mislim da neću moći da nastavim da ga podučavam.
Objasnila sam mu da mora da sluša.
To kažete svaki put. Nema tu šta da se objašnjava.
Nije na njemu da odluči da li će da uči klavir ili neće.
To je pitanje vaspitanja.
Ajmo sad opet Sonatinu.
Šta se dogodilo sa jelenom?
Ljudi ih hvataju u velike mreže
i nose ih u druge šume.
A odakle oni dolaze?
Pričam ti to svaki put.
Pričaj mi opet.
Evo kako to ide...
Iste večeri, svake godine, jeleni iz raznih krajeva,
prolaze kroz tu šumu.
Odakle oni dolaze?
Odsvuda, iz daleka.
A kuda idu?
U nemačku.
U jednu zemlju, daleko, daleko odavde.
Zašto?
Niko to ne zna.
To što putuju samo noću, to je zato što se nečega plaše.
Jesi li sigurna da niko ne zna zašto?
Molim te mi reci.
Ne znam... niko ne zna.
Nije istina da odlaze u druge šume.
Ljudi ih ubijaju, a ti nećeš da mi kažeš.
Kunem se da to nije istina. Kunem se.
Pjer... Pjer. Idemo kući dušo.
Izgubili smo se.
Ah da, jesmo!
Kasnim, časovi klavira baš dugo traju.
A onda smo otišli u šumu Arsi.
Je l' sve u redu?
Sve je u redu Gospođo.
Čašu vina... moliću. Hvala.
Vratila si se.
Mislim da te volim, zato sam se vratila.
Ali nikad nisam sigurna u ono što govorim.
Nikada nisam ni u šta sigurna.
Možda je hteo da je ubije mnogo ranije.
Možda već kod prvog susreta.
Možda grešimo.
Možda... pre nego što sam te sreo
nisam ni sam znao ko sam.
Idi.
Mislim da nisam stvorena za dugotrajnu sreću.
Suđeno mi je da sa nekim ljudima budem sretna samo kratko.
Ovo sam shvatila pre par dana,
od kad sam tebe srela.
Večeras imamo goste.
Trebalo bi da sam tamo.
Ali verovatno nema smisla.
Bar jednom... verovatno je besmisleno.
Besmisleno je i ostati ovde.
Divno je veče.
Možemo se sresti kasnije.
Posle večere. U koje god doba želiš.
Mislim da to više nije moguće.
Ali samo za kratko.
Ovde ako hoćeš.
Kako idu Pjerovi časovi klavira?
Ana te nije čula.
Bojim se da nisam.
Kako ti sin napreduje?
Trenutno rade Diabelijevu Sonatinu.
Već Sonatinu! Pa to je odlično.
Da.
I moj sin ide kod iste učiteljice klavira.
Ona kaže da Pjer nikako ne može da zapamti šta znači Moderato Cantabile.
Ne, ne može.
A i kako da zapamti kad je tako mali.
Teško je.
Možemo li ga videti ili već spava?
Zaspao je već.
Ne, hvala. Stvarno ne mogu.
Jako je ukusno.
Da li vam smeta ovaj miris magnolije?
Navikla sam.
Jeste li dobro?
Nekad samo nemam apetit.
Ana vas nije čula.
Mi živimo u usamljenoj kući pored mora.
U usamljenoj kući pored mora.
Deca obožavaju more.
Baš lepo!
Da.
Šta da kažem našim gostima?
Da sam poludela.
Gosn Šuvin, samo što nisam zatvorila.
Žao mi je ali treba da se sretnem sa Gospođom Debare.
Ne možemo se sresti nigde drugde sem ovde.
Ima li ikog unutra?
Zašto ne odgovaraš?
Čekao sam te.
Sutra odlazim.
Zauvek?
Da.
Zbog mene? Zbog nas?
Zbog tebe.
Znala sam da je nemoguće.
Ali nisam pomislila da će se dogoditi tako brzo.
Ako ostanem ti nećeš više moći da vodiš dete u šetnje.
Ne, ne bi mogla više tako.
Čak ni na časove klavira.
Mislim da bi neko trebao da ga vodi na časove klavira
umesto mene.
Neverovatno. Svi me tako pomno prate. - Znam. I potpuno odobravam što je tako.
Volela bih da nikad ne prestaneš da pričaš.
Mi ne bismo mogli da volimo jedno grugo.
Nekad se stvari tako dese.
Evo, ima već sedam dana.
Sedam noći.
Da. Sedam noći.
Dođi do mene za trenutak.
Samo minut, možda...
i uspeli bi smo.
Nikada više neću moći da govorim sa bilo kim drugim.
Moći ćeš.
Jednog dana primetićeš da pričaš sa nekim...
Nije bitno sa kim.
Htećeš da im kažeš kako je sunčan dan...
I sve će početi ponovo. - Ne.
To je ono što sad želiš da veruješ.
Nije više važno.
Imamo tako malo vremena.
Uskoro će se razdaniti.
Bojim se.
Voleo bih da si mrtva.
Sada jesam.